A kicsik is útra kelhetnek

http://www.sme.sk/clanok.asp?cl=3364951

Óceán, csendes szép kék magány...

A Carina tavi vitorlástól, amelyen egy elszánt budapesti fiatalember múlt év
szeptemberében Szlovéniából indult föld körüli vándorútjára, előző írásunkban
Spanyolország déli vizeinél búcsúztunk el.
Miután kapitánya, Méder Áron
megküzdött Héraklész oszlopainál az ellenszéllel, a vízáramlatokkal,
megbirkózott a zsúfolt hajóforgalom okozta nehézségekkel, örömmel tapasztalta,
hogy végre elérte Afrika nyugodt vizeit, és Safi kikötőjében horgonyt vetve
rácsodálkozhatott a fekete világrészre. Feketét mondtunk volna? Minden a homok
fehér és aranysárga színében izzott.
Safi kikötője másról is nevezetes. Egy
legendás személyiség, Thor Heyerdahl szerint évezredekkel ezelőtt ez a hely volt
a világrészeket összekötő hajóutak kiindulópontjainak egyike, amikor elmésen
megépített vitorlás tutajokkal indultak útnak a kapitányok, hogy az uralkodók
parancsára híreket és árut hozzanak a távoli országokból. Heyerdahl –
kutatásainak eredményeképp – megépítette papiruszhajóit, s nemzetközi
legénységgel átvitorlázott Amerikába.
Ugyancsak kis vízi járművel, egy
vitorlás gumicsónakkal indult el ezekről a partokról a múlt század ötvenes
éveiben a huszonnyolc éves Alain Bombard, hogy víz és élelmiszer nélkül átkeljen
az óceánon. A merész orvos, miután tudomást szerzett arról, hogy évente vagy
ötvenezer – főleg lelkierejét vesztett – hajótörött leli halálát mentőcsónakban
hánykódva, útjával bizonyította, hogy belső tartalékaink szinte végtelenek, ha a
hitünk nem hagy cserben. Hatvanöt napig tartott az átkelés. Ivóvízkészletét
halakból préselte ki, vagy esővízből nyerte, táplálékát pedig a tengerből
szerezte.

Nagy elődök nyomában
Méder Áronnak tehát volt kitől bátorságot merítenie.
(A múlt év végén a Gibraltári-szorosból egy másik magyar expedíció is elindult.
Egy óceánjáró evezősön, a Tűzhangyán a huszonegynéhány éves Pálos Andrea és
Rakonczai Gábor vágott neki a hullámoknak Amerika irányában.)
A Carina 2006
decemberének első napján érkezett meg Gibraltárból Las Palmas kikötőjébe, de
hamar továbbindult a Zöld-foki-szigetekre. Itt Méder Áron rövid pihenés után
nekilátott járművének az óceán átszeléséhez való előkészítésének. A kötélzet és
a vitorlák az addig megtett 4633 tengeri mérföld alatt megkoptak és
meggyöngültek. Az élelmiszer- és ivóvízkészlet megcsappant, s azt is nehéz volt
eldöntenie, mit vigyen magával, és mit tud majd nélkülözni. Végül a vitorlás
január másodikán futott ki az óceánra, orrával az amerikai partok felé.
ĺzelítőül olvassunk bele hajónaplójába:
„2006. 11. 24. (62. nap): Safi
kikötője, Marokkó. Két hónapja indultam el Koperből. Tegnap este egy halászhajó
mindenesével kávézgattam, brandyztem (s közben – ahogy itt minden halász teszi –
rágyújtott egy hasissal töltött cigire). Sokat beszélgettünk a tengerről és a
viharokról, meg a családjáról is. Néhányan nem értik, mit akarok én egyedül
elérni a vitorlázással, s többen érdeklődtek, nem csempészném-e át barátjukat a
túloldalra…
2006. 11. 27. (65. nap): Beteg vagyok. A malagai megfázás jött
elő ismét, plusz egy Marokkóban összeszedett bélfertőzés. Reggel még
rádiókapcsolatot sem voltam képes felvenni. A hajót az automata pilóta
irányítja, bízom benne, hogy jó irányba megyünk…
2006. 11. 29. (67. nap):
Erős széllel vitorlázom, ilyenkor a szélgenerátor is termeli az áramot. Este már
látom Alegranza partjait. Innen nagyjából 120 tengeri mérföld Las Palmas, a
következő hely, ahol ki szeretnék kötni. Az ebédem: keksz, leves és fokhagymás
kétszersült.

Kaland kaland után
2006. 12. 01. (69. nap): Este nyolcra kikötöttem a
Marinában. Alig tudtam elaludni, akkora buli volt itt. (A zajtól elszokik az
ember a tengereken.) Rájöttem, hogy miközben a kikötőben nézelődtem,
zsebtolvajok ellopták a papírjaim nagy részét.
2006. 12. 17. (85. nap): Már
a Zöld-foki-szigetek felé tartok. A ma megtett táv 10 tengeri mérföld, de ebből
4 mérföldön keresztül rossz irányba mentem – ellenáramlatok... (Nincs is valami
jó kedvem miatta. Ez a negatív rekordom!)
2006. 12. 24. (92. nap): Két
tengeri mérföld van még hátra az első szigetig, leeresztem a nagy vitorlát, majd
egy mérföldnyi távolságra a szigettől már a génoát is leveszem. A kalandos
kikötésről annyit, hogy pont a partra érés előtt állt le a hajómotor.
2006.
12. 27. (95. nap): A mai napom az óceáni átkelésre való készülődéssel telt. Egy
német és egy francia vitorlás mellett állok, az az érdekes, hogy mindkettőnek a
legénysége egy-egy idősebb házaspár, akik Barbadosra készülnek. Este a Bibliát
olvasom...
2007. 01. 01. (100. nap): 11.30-kor vágtam neki az óceánnak. Az
automata pilóta rosszul működik. Barbados déli csücske 2017 tengeri mérföldnyire
van, irány 268 fok. Az éjszaka nyugodtan telt, csak minden berendezési tárgy
zörög, és – engem is beleértve – ide-oda röpköd a kabinban.
2007. 01. 07.
(106. nap): Csak az óceán... – vitorlázás – ebéd – vitorlázás – vacsora –
naplóírás – sok alvás. Ma már penészes kenyeret eszem – még csak kicsit
penészes. Zuhanyoznom nem is kell, mivel a hátsó hullámok néha be-becsapnak, így
óránként kapok az arcomba egy nagy adag vizet.

Üzenet
2007. 01. 15. (114. nap): Utólag is boldog szülinapot, Nagyi!
Boldog szülinapot, Anyu! Találkoztam egy teherhajóval, bejelentkeztem a 16-os
kanálison. Nem sokat csevegtünk, a hajó gyorsan továbbállt. Valószínűleg azért
jött közel, mert azt hitte, bajban vagyok. Ma is 12-13 órát kormányoztam a
hajót, ilyenkor mi másra is gondolhatnék, mint a múltra és a jövőre.
2007.
01. 23. (122. nap): Megsérült a vitorlarúd, leszereltem, és betettem a kajütbe,
alig fért be. (Magyarázat azoknak, akik nem vitorláznak: ez olyan, mintha a
kocsiban a 3-as sebesség nem működne – bizonyos esetben nagyon fontos, de lehet
nélküle is menni.)
2007. 01. 25. (124. nap): Mostanában gyakran dudorászom
nagyapám kedvenc dalát: „…Óh mi drága e lakocska nékem...” Nagyon lötyög a
kormány. Komolyan aggódom. Vacsora: sült hal főtt krumplival, hagymával.
Előételnek véres hagymát csináltam – mivel a halnak sok vére volt, s
összegyűjtöttem.
2007. 02. 08. (138. nap): Megláttam Barbados fényeit.
Nehezen, de megtaláltam a Marinát, és be is mentem, magyarok vártak, akik
ismeretlenül is sokat segítettek. Az út az óceánon 39 napig tartott. Magányos
voltam ugyan, de élveztem, mert az ember tökéletesen egyedül a saját
gondolataival csak itt kint, a nyílt vízen tud lenni. Most is Szent Pál
korintusiakhoz írt levelének sorai kavarognak a fejemben, útravalóul ebből
idéznék egy kis részletet a szlovákiai Olvasóknak: „…ha szeretet nincs bennem,
semmit sem használ nekem. A szeretet türelmes, a szeretet jóságos, nem
féltékeny, nem kérkedik, nem fuvalkodik fel, nem nagyravágyó, nem keresi a
magáét, nem gerjed haragra, nem gondol rosszra, nem örül a gonoszságnak, de
együtt örül az igazsággal; mindent eltűr, mindent remél, mindent elhisz, mindent
elvisel. A szeretet soha meg nem szűnik...!”
Ez az erő óvja a Carinát és a
kapitányát újabb jelentkezéséig, mert ahogy már megbizonyosodhattunk róla,
kalandokban nem szenved hiányt!

Poór József

[22. 6. 2007]