Hétfő, 2008. május 5.,
Györgyi

elérhetőségek | archív

MENÜ

FŐOLDAL

TINI-TOLI

TÁJKÉP

VASÁRNAPI ASZTAL

OLVASMÁNY

OTTHON

A VASÁRNAP TÉMÁJA

KULTÚRA

NAGYVILÁG

ÉLETMÓD

KOPERTA

Molnár Miriam blogja

Csöpi
blogja

KERESÉS

Írja be a keresett
kifjezéseket

web

vasarnap.com

Keresőűrlap
elküldése

VASARNAP / NAGYVILÁG
(péntek 25. április 2008)

NYOMTATHATÓ
VERZIÓ
KÜLDJE EL
EZT A CIKKET

A kicsik is útra kelhetnek

A HURRIKÁNOK ÉVADJÁN

Mesés vakációnak is fölfogható Áron csaknem féléves
Fidzsi-szigeteki tartózkodása, melyet érdekesebbnél édekesebb
ismerkedések, mindig újat hozó utazások és vidám, zenés esték
varázsoltak felejthetetlenné. A kapitány gondolatainak mélyén
azonban az ötödik ott töltött hónapban is ugyanaz kavarog, mint az
elsőnek a végén: „Vár az óceán, készítsd hajódat, mert ha
felhangzik, hogy a viharok kimúltak, akkor rajta...!” Ahogyan telnek
a hetek, újabb és újabb hurrikánokról, házakat döngető, buszokat
taszigáló vad szélrohamokról szólnak a rövid híradások, s Áron
tudja, hogy még másfél hónapig a rontó erők uralják a vizeket, de
aztán majdcsak eljön az ő napja. Egy kis kitérő Élt már így magyar
az óceániai szigeteken. Ez az ember Festetics Rudolf volt, a magyar
néprajz sajnálatosan elfeledett egyénisége, akinek pályafutása a
nagy romantikus írók tollára való: magyarként 1865-ben Párizsban
született grófi családban. Iskoláit Bécsben végezte, a katonaságnál
huszár hadnagy volt, s jó parti reményében a lányos házak szívesen
látott vendégeként tartották számon. Lelkesen vetette magát az
életbe, a világ megismerésének a vágya vezette. Európa és Afrika
után Amerika csábította, s ott hamarosan a helyi pénzarisztokrácia
kedvence lett. Meg is lepte vendéglátóit, mert miután egy gazdag
família nagy elégedettségére feleségül vette a család egyetlen
leányát, Ella Hagint, szokványos nászút helyett hetvenhat tonnás
vitorlást építtetett (Áron vitorlása 1,1 tonnás), és az ifjú pár San
Franciscónál az óceánra szállt. A kalandokra éhes gróf a menyegző
előtt hallotta, hogy A kincses sziget világhírű szerzője, Robert
Louis Stevenson a csendesóceáni Szamoa-szigetekre költözött. Ez a
hír annyira felbuzdította, hogy meggyőzte feleségét, látogassák meg
a skót írót, s közben megismerik egész Óceániát. Akkor Ella még nem
tudta, hogy férje a szigeteken milyen életmóddal lepi majd meg. Az
ifjú házastárs hamarosan grófokra kevéssé jellemző tevékenységbe
fogott. Először csak jegyzetelt – de mennyit! –, majd gyűjteni
kezdte az elképesztőbbnél elképesztőbb tárgyakat, s vakmerőbbnél
vakmerőbb utazásokat tett a szigetek belsejében. Ez az elfoglaltság
leginkább a néprajzkutatásnak felelt meg. Szerencsére felesége
időközben szenvedélyes fotográfussá vált, így mindenhova együtt
mentek. Nemegyszer kellett menekülniük a feldühödött bennszülöttek
elől, akik az emberevést a természetesen kívül még jónak is
tartották. Ella dicséretére legyen mondva, hogy öt évig bírta. Ekkor
elváltak útjaik. Festetics kutatószenvedélye még évekig kitartott,
mígnem vitorlása az indiaióceáni Maldív-szigeteken zátonyra futott.
Az út során a gróf felbecsülhetetlen értékű néprajzi gyűjteményt
állított össze. Ebből 1600 tárgyat és 441 eredeti fényképfelvételt
(üvegnegatívokon) a Magyar Nemzeti Múzeum néprajzi osztályának
ajándékozott. (Bár Franciaországban született, és a magyar nyelvet
alig beszélte, mindenütt magyarként mutatkozott be.) Kétrészes,
franciául írt könyvével – mely 1905-ben Emberevők között, nyolcévi
csendes-óceáni hajózás a Tolna yachton címmel magyarul is megjelent
– világhírnévre tett szert. Így elismerésekben fürödve ismét a
legmagasabb körökben mozgott. Ennek a következménye újabb házasság
lett, majd a nászút – a már ismerős módon: ezúttal 270 tonnás
vitorlást építtetett, a Tolna II-t. Bátor felesége, Alice Werter
mindenre elszántan követte hősként imádott férjét az óceánra.
Pechjére vagy szerencséjére őt nem kerítette hatalmába a fényképezés
szenvedélye, és gyorsan ráébredt, hogy a néprajzról meg
rettenthetetlen kutatóiról jobb kényelmes, biztonságos helyen,
könyvekből tájékozódni. A gróf harmadszor is megnősült, de a
korabeli híradások nem írtak róla, hogy épült volna Tolna III. Ha
elhangzana az a kérdés, hogy élete során Óceánia mely szigeteit
látogatta meg, a könnyebb válasz az volna, melyiket nem. És
Stevensont, a kalandregények mesterét megtalálta? Természetesen, s
közösen tervezték meg egy bebörtönzött bennszülött király fellázadt
alattvalóinak rabságából való kiszabadítását...

Részletek Áron naplójából

Méder Áront a hurrikánok foglalkoztatták, s hogy e lázas
összpontosítás tárgyától hogyan tudott időnként megszabadulni,
szárazon pihenő hajójának a naplójából megtudhatjuk:

2008. 1. 15. (478. nap): Egyre többet hallok Fidzsi
isteneiről, a ruha nélküli életről, a kannibalizmusról és a törzsi
háborúikról, s az az érzésem, hogy ez az a hely, ahol mindig is élni
akartam. Míg nem fejezed be az álmod, nem kezdhetsz újat!
Vitorlásutamnak még nincs vége…

2008. 2. 13. (507. nap): Kod délafrikai, és a családjával nyolc
éve van úton egy katamaránnal. Itt szeretnének élni, boldognak lenni
mindennap. Ez energiát ad, és kinyitja az ajtókat…

2008. 2. 15. (509. nap): Naponta hallom a tenger
morajlását, hiányzik a vitorlázás. Délelőtt Hansszal beszélgettem.
Szinte mindenről, de elsősorban a vitorlázásról. Készítem a
hajót!

2008. 2. 17. (511. nap): „Először nem vesznek tudomást
rólad, aztán kinevetnek, aztán harcolnak ellened, aztán
győzöl”(Mohandász Karamcsand Gandhi). Vasvári János tavaly
decemberben feladta az Atlanti-óceán egyedül való átevezését –
később ismét megpróbálja.

2008. 2. 25. (519. nap): „Nem érdekel, miből élsz. Azt akarom
tudni, mire vágysz, és hogy szembe mersz-e nézni a vágyaiddal. Nem
érdekel, hány éves vagy. Azt akarom tudni, megkockáztatod-e, hogy
őrültnek tűnj szerelmeidért, álmaidért és azért a kalandért, hogy
életben vagy. Nem érdekel, hol, mit és kitől tanultál. Azt akarom
tudni, mi ad neked erőt belülről, amikor kint már minden másnak vége
van.” Oriah Hegyi: Álmodó indián törzsfőnök (1994).

2008. 2. 26. (520. nap): „A gyengék sohasem bocsátanak meg. A
megbocsátás az erősek erénye” (Gandhi). Ha teljes életet akarunk
élni, tudnunk kell, kik is vagyunk igazából. A meditáció az út ehhez
a tudáshoz. Esti könyvem: Lao-ce Tao te king Az Út és az Erény
könyve. 2008. 2. 27. (521. nap): Mostantól visszaszámolok, és
készülök a következő szakaszra.

2008. 3. 10. (523. nap): Négy hónapja vagyok Fidzsin. Esett,
munka helyett a kávézóban Ana zenéit másoltam a gépre. Végre van
Pavarottim! Este hat kilométer lefutása, félúton egy óra focizás a
csapatommal. Ma csapattag lettem. Az edző és a fi úk komolyan
veszik, így nincs pardon – vasárnap helyi bajnokság.

2008. 3. 17. (529. nap): Ha beszélgetés van, a hátteret és az
okokat kérdezik tőlem. Szeretem az óceánt. A hajósok egy része,
például Bobby fél az óceántól, ezért óvatos.

2008. 3. 19. (531. nap): A retekmag teljesen kicsírázott. Hans
csíráztatási tanácsa bevált (műanyag befőttesüveg lezárva, például
szúnyoghálóval, és csak oldalt fektetve szabad tárolni).

2008. 3. 22. (534. nap): Ma fogyott el a magyarországi
kétszersült. Eddig csak azt ettem, alig vettem kenyeret. Nagyképűen
azt gondolom, hogy eljutottam arra a szintre, hogy a fi dzsi
ételeket nemcsak főzöm, hanem tovább is fejlesztem.

Végszó „Azt akarom tudni, hogy tudsz-e egyedül lenni önmagaddal,
és hogy igazán szereted-e azt a társaságot, melyet üres óráidra
magad mellé választottál” – kérdezte Oriah, az indián törzsfőnök.
Áronra méretezve: a Carina kapitánya nagyon tud... Mert máskülönben
nem volna kedves mások számára sem. Még egy Fidzsi-szigeteki
focipályán sem... 

POÓR JÓZSEF

[2008. 04.
25.]

Írja meg
véleményét! | Legyen
ez a kezdőlapom! | Legyen a kedvenceim
között!

© 2003 Petit Press,
a.s.